Språkhistorie+på+1700-tallet

=Språk på 1700-tallet =

Det norske språket har vært stadig i endring. Språksituasjonen i 1700-tallet er viktig å få med seg, hvis man vil vite om det norske språkets utvikling. På 1600-tallet var det tysk som var hoffspråket, men i 1700-tallet ble fransk det diplomatiske språket, og latin ble vitenskaplig språk. Denne utviklingen er ganske felles for alle land i Europa. I Norge var det også en slik utvikling, men den viktigste endringen i språket på 1700-tallet var at det ble en tilnærming mellom norsk og dansk.

Den dansk-norske unionen var fra 1660-1870. Under unionsperioden ble dansk sett opp til, og det var dette språket som ble snakket og skrevet i slottet. Dansk hadde altså et godt fotfeste i byen, mens i landsbyene ble det talt norske dialekter. Norske dialektene ble sett på som ufulstendige utgaver av dansk. Som nevnt over så ble dansk sett opp til, derfor var det mange nordmenn som snakket dansk for å komme seg høyere opp på "status-stigen". Dette førte til at det ble dansk talemål ble preget av norsk aksent. Ikke bare det, så var det danske familier som bodde i Norge under unionsperioden. Danske, spesielt barn som hadde kontakt med norske barn plukket om norske ord. Og de sto dermed for en utvikling, der dansk ble mer tilnærmet norsk.

På 1700-tallet ble det bygget danske skoler, og det ble også obligatorisk med undervisning. Dette gjorde at færre ble analfatbete, og folk "lærte" seg dansk. I tillegg var det mange sentrale forfattere i denne perioden, som sto for en dansk-norsk utvikling i det norske språket. Holberg er en av de kjente forfatternavnene som burde bli nevnt. Han var blant annet opptatt med å gjøre danskspråket kjent. på 1700-tallet ble det norske språket mer og mer lik dansk. Forfattere,befolkningen og ikke minst samfunnsforholdene sto for denne utviklingen. Denne utviklingen har fortsatte helt til unionsoppløsningen i 1814, og ble til det vi kjenner i dag, bokmål som er dansk med norsk aksent.

Ludvig Holberg (1684-1754)

[] Tema, kap 13 ,Språk på 1700- tallet ( s.184-194)